Nagyon megörültem a levelednek, de kicsit meg is hökkentem attól, hogy beszereztél egy kis kecskét háziállatnak. Itthon valóban szép volt a „Mufurc”, és amikor ivartalanítottuk, már nem is volt olyan büdös, de mégis. New Yorkban, a huszadik emeleten nem hinném, hogy jól kijönnél vele. Az is nagyon strapás lehet, hogy naponta rejtegetve a szomszédok elől, egy táskában hordod neki a füvet. A bogyókilövő, amit feltaláltál nagyon ötletes, de azzal is vigyázz, nehogy ugyanarra a helyre célozz vele minden nap. Belőheti a röppályát a rendőrség, ha a presszós ott szemben jelenti, hogy az égből kecskebogyók esnek az ajtajába. De nem is akarlak én téged rendre inteni, van itt a faluban is éppen elég bajunk.
Biztosan emlékszel a Ragulya bácsira. Tudod, aki kilopta a Böske néni tyúkja alól a tojást. Tagadott nagyon, de valami mégis lehetett benne, mert utána le is csukták pálinkafőzésért. Ő ilyen volt már akkoriban is. Emlékszem, szájról szájra járt a mondás, hogy „Ha jön a féltökű Ragulya, semmi sincs biztonságban”.
Még tavasszal történt, hogy falopás ügyben behívatták a rendőrségre, pedig már két év óta az öregotthonban lakott. Sose lehet tudni, vélte a rendőrség. Az öreg hallhatott valamit, és hátha el tudnak indulni valamilyen nyomon. Ott ült a folyosón, és amikor valamelyik rendőr elhaladt mellette, mosolyogva üdvözölte, mint régi kuncsaftot. Időnként ő kérdezett vissza, meddig tart ez a hercehurca, de csak lehurrogták: – Várjon már öreg, magának van ideje! – Látszott, hogy valami akcióféle lehet, mert az udvaron civilruhás nyomozók szálltak ki a kéklámpás kocsikból, majd jó félórás csend után újra nagy lett a nyüzsgés. Dobozokat tettek le a fal mellé, aztán újabbakat csak úgy ledobálva. Míg a folyosón megbilincselt embereket kísértek a szélső irodába, Ragulya bácsi – mint aki láb alatt van – behúzódott az óriási virágláda mögé. Meg sem mert szólalni, csak azt leste, mikor osonhat ki, úgyse foglalkoznak vele mostanában. El is tűnt hamarosan. Észre sem vették, ahogy a hóna alatt egy kékes színű dobozzal eloldalgott az utca irányába. Csak másnap jutott eszébe a főtörzsnek, hogy az öreget nem hallgatták meg. Valami gyógyszer botrány robbant ki ezen a napon, bár akkor még nagy volt a titkolózás, mert a megbilincseltek között egy képviselő is volt.
El is felejtődött ez az eset, mert a nyár elején teljesen megváltozott ez a mi falucskánk. Igaz, kis veszekedések előfordultak, de a nyár szépsége átragadt az emberekre. A három asszonyság is kibékült, akik nemrég még egymást tépték a tévésszobában. Az volt az érdekes, hogy amikor Ragulya bácsi esténként ellátogatott barátaival az asszonykórus összejöveteleire, vagy netán a színjátszók próbáira, ez a három asszony mindig velük ment. Egyszer azonban, amikor a falunapon megnőtt ez a kis társaság, hirtelen nagy lett az ijedelem: elveszett Ragulya bácsi és az egyik barátja. Keresték mindenütt, de hiába. A szerb asszonykórus magyarul beszélő menyecskéje azért kikotyogta, hogy „délelőtt itt voltak, de mikor a fővárosi művészek elmentek, velük tartott a két aranyos bácsika”. Hiába rohant a három asszonyság, hogy a színtársulat buszát elérjék, mielőtt még az hazaindult volna, mert azok sem tudtak semmit. A kicsit túlméretes zeneszerző-énekes hölgy is csak annyit mondott átszellemült arccal: – Az a két cukipofa? Egy órácskát, ha itt voltak, de azok a szemét nyivákolósok elcsalták őket. – Késő este lett már, mire rájuk találtak. A faluvégi kocsmában sikerült elérni őket. Kis csetepaté is lett, mert az a négy könnyűvérű lány, akik szombatonként fel-feltűntek az éjszakában, éppen nótát tanultak a két vidám férfitól. Ketten az asztalon ültek, lesték, milyen finoman cifrázza a dallamot Ragulya bácsi, ketten pedig az ölükben ülve próbáltak velük énekelni.
Ahogy berontott a most már nyolc főre duzzadt asszonycsapat, félő volt, hogy szétverik a kocsmát, mint ahogy azt már a vadnyugati filmekből megszokhattuk. Julis néni akkora pofont adott az asztalon ülő lánynak, hogy az lefordult, és lábaival kalimpált, mert fejjel beesett a két szék közé. Csattantak a pofonok, még egyik pultnál röhögő részeg is kapott egy akkorát, hogy ájultan csúszott a szeneskályha mellé. Hogy Ragulya bácsit ki vágta pofon, azt nem lehetett tudni, csak azt, hogy Mári néni odahajolt, és egy cuppanóst nyomott az arcára, közben tüzes hangon mondta: ahova pacsi oda puszi is.
Gyorsan vége lett a kalamajkának, mert öt perc után már az utcán veszekedett a megmentő csapat, kik vigyék a rogyadozó lábú öregfiúkat, mert ugyebár csak négyen fértek hozzájuk. Böbe néni döntötte el a vitát: – Felijig mink visszük, felitűl meg tik.
Senki sem értette, mi bajt csinálhattak ezek a csibészek, mikor másnap megjelent a rendőrség. Ragulya bácsit, és azt a másik embert kitessékelték a szobájukból, és szakszerűen átkutatták a helyiséget. Győzelemittasan jöttek ki vagy húsz perc múlva, és közrefogták a szobatársakat, mivelhogy azok még nagyon gyenge lábakon álltak, majd betuszkolták őket a rendőrautóba.
– Miért viszik be őket, főtörzs úr? – hajolt a főrendőrhöz Vivien asszonyság, az intézmény vezetője.
– Tetszik tudni, az a helyzet, hogy az öreg meglépett egy doboz gyógyszerrel, mikor tavaszon bent volt nálunk. Most újra néztük a felvételt, amit az udvari kameránk vett fel.
– De hát mi volt abban a dobozban, drága főtörzs úr?
– Viagra, kedves Vivien, Viagra. – Mutatóujját feltartva nyomatékkal mondta – tizenkétezer Viagra – majd bevágta a kocsi ajtaját és elhajtottak.
Hát így zajlik nálunk az élet Kedves Húgocskám. Ha majd kiderül az ártatlanságod, és újra haza mersz jönni a mi kis falunkba, megmutatom neked azt a kocsmát.
Csókol bátyád: Titusz
Hozzászólások
Ragulya bácsi és a barátja, akár a Diego-s fiúk, majd csak kitalálnak megint valamit. Ha más nem lesz, úgy tablettás bort iszogatnak. Húgocskának is remek biznisze lehetett, ha egészen New Yorkig kellett bujdokolnia a hatóság elől. A hajdani betyároknak még elég volt az ártéri nádasban, vagy egy hegyvidéki barlangban meghúzniuk magukat, amíg el nem múlt a veszedelem. No, persze az is igaz, megállíthatatlanul fejlődik az életünk, és közismerten tágul a világegyetem.
Felettébb mozgalmas, mókás faluképet ismerhettem meg írásodból. Felpörgetett a történet lendülete és átjárt a pozitív kisugárzás.
A gratula mellé ötös pacsi!
Kedves László, ez egy megesett eset volt, aminek a híre New Yorkig hallatszott. Én csak lejegyeztem, mert ugye ha a szegényember talál valamit, az óriásit lendít rajta, és bűn lenne nem lehajolni érte. (Én a felhőket lesem, hátha kirajzolják a jövőheti lottószámokat, bár ha azok a kék…). Bocs. 😊
Ez egy ízig vérig humoros történet, megspékelve szép adag iróniával. Célszerűnek is tartom, hogy az IRÓNIA rovatunkban legyen fellelhető. Legközelebb önállóan célozhatod meg - hasonlóan nevettetős írásaiddal - a főoldali sorrendben ugyan a második, de cseppet sem alábecsült, speciális gyűjtőtopikunkat.![smile](https://4dim.hu/xn_resources/widgets/lib/js/tinymce/plugins/emoticons/img/smiley-smile.gif)
Ragulya bácsinak megvan a magához való esze, furfangosan használta ki a nagy kavarodást. Naná, hogy nem lépett meg üres kézzel a héségről. A túlzott cukipofaság viszont igencsak gyengíti az inakat, nem véletlen, hogy gyenge lábakon álltak, amikor másnap értük mentek a fogdmegek.
Tiszta szerencse, hogy a tablettások nem jártak úgy, mint Sas főművész úr Thaiföldön.
Igazán szórakoztató darab, fülig érő szájjal gratulálok!
Kedves Mira, az élet néha kárpótolja a szegény-legényt. Nagyon örülök, ha mosolyt csalhattam az arcodra.